Disertacions+filosòfiques


 * __Què és la realitat? __**

Podem trobar infinites definicions i/o explicacions a aquesta pregunta, però només cadascú és el responsable d’escollir la manera d’interpretar la seva vida. Tu ets l’únic responsable de la teva vida i la manera d’afrontar-la, no ens podem fixar només en les paraules i imatges dels altres perquè perdrem la nostre autenticitat, és a dir, la nostra veritable realitat. Per tant, veiem que cada vida es diferent, i que la visió de la realitat també canvia segons diferents factors com els sentiments, el caràcter de la persona, el seu entorn, experiències, emocions... La realitat de un mateix sorgeix d’un desenvolupament i unes certes habilitats pròpies, del seu propi món, de tot allò que cada persona ha anat formant al llarg dels nous coneixements apresos i l’ús que n’ha fet d’ells. Aquesta realitat es forma a poc a poc entre tots, tot i que cadascú té la seva. Tal com va dir Friedrich Nietzche, “Quin es l’únic ésser que genera la necessitat d’evadir-se de la realitat inventant-se mentides?, aquell que la realitat li produeix sofriment”, aquesta frase ens diu que les persones a vegades és limiten a borrar la seva autentica realitat i a formar una de nova, una aparent il·lusió, que tan sols pretén enganyar a un mateix, perquè quan te n’adones de la realitat, es tot com pensaves, tot segueix sent igual de dur per molt que vulguis canviar-ho. Descartes deia que no acceptava res que no estigues confirmat, ja que això podia portar a possibles confusions i per lo tant, posar en dubte la realitat i que aquesta quedi en una simple aparença. Amb la seva famosa frase “penso, per tant existeixo”, volia transmetre que aquest dubte suposa l’existència d’un ésser que sigui capaç de posar en dubte la nostre qüestió, és a dir, un ésser amb capacitat d’utilitzar la raó per a saber quina era la veritable realitat. Per tant, per a mi la realitat es allò que segueix estant encara que jo hagi deixat de creure en ella.


 * Entrevista amb el filòsof Descartes **


 * **// Descartes va nèixer el 31 de març de 1596, aprop de Poitiers. Va ser fill de Joaquim Descartes i Jeanne Brochard. Va ser educat per la seva àvia, ja que la seva mare va morir, i el seu pare marchava llargues temporades. La seva educació en “ //// La Flèche // // ” li va proporcionar, durant els 5 primers anys, una introducció a la cultura clàssica. El seu autor de referència quan estudiava era Aristòtel. Va aconseguir el grau de batxillerat i licenciar-se. Al acabar els estudis, va seguir formant-se, va tenir una vida molt agitada, va viatjar a Paris, va conèixer a molta gent ([|Marin Mersenne] y [|Guez de Balzac], [|Johann Faulhaber]). Va morir als 53 anys d’edat, el 11 de Febrer de 1650 possiblement per a una nèumonia (encara que, hi han indicis de que podria haver mort d’envenament amb arseni ). //** ||

__ "Pare de la modernitat" (Pienso, luego existo) __ Al llarg de la meva vida, he aspirat a establir algo consistent i durable a les ciències. La meva forma de pensar va ser diferent a la dels demés en aquells temps. Rebutjava la veritat i lluitava amb els prejudicis. Les meves teories, han sigut i són de profund interès, ja que molts filòsofs les van estudiar. Crec en que la felicitat s’aconsegueix a través de la nostra virtut i la nostra saviesa, es a dir, aconseguim béns materials o immaterials que s’obtenen amb les virtuts de cadascú, i l’esforç d’aconseguir les virtuts, es fent servir la racionalitat (la raó). Jo considero que, si he sigut una persona feliç, ja que considero que són una persona sabia i virtuosa, per tant, tinc l’esperit content i satisfet de tot el que he fet al llarg de la meva vida. ** - Que ens pots dir de “ Pienso, luego existo”. ** És una perífrasis que citava molt sovint, considero que és un resum de tota la meva filosofia. Viure és pensar, viure sense pensar, és igual a no existir o ser indiferent (ignorant). Per, tant, existim perquè pensem. Molts filòsofs donen suport a aquesta teoria inclòs els més escèptics. El coneixement és el principal tema de la filosofia moderna. Quines són les veritats que podem conèixer amb certesa? Doncs, aquesta és la qüestió que es planteja en el meu discurs del mètode. Des del meu punt de vista, el coneixement es basa en intuïció i deducció respecte del que pensem, que és un atribut que tenim totes les persones i és inseparable. Respecte, a la meva teoria del coneixement, considero que per trobar, el coneixement o la veritat, s’ha de posar en dubte qualsevol hipòtesi o veritat, l’anomenat dubte metòdic. Exacte, sempre que dubtem, en realitat, estem pensant per arribar al coneixement.. Hi ha una dita en un llibre que vaig publicar que diu: “Yo no puedo dudar del [|hecho] de que dudo, y por lo tanto, mientras dude, no puedo desaprobar el hecho de que pienso, y por eso, mientras pienso, existo. Amb això, vull dir que, quan dubtem, pensem i que quan pensem existim. Amb això, afirmo la teoria del coneixement. No el vaig escriure amb la intenció de parlar sobre la meva vida, però crec que és interessant de llegir. Realment el propòsit d’aquest llibre és provar la base de les ciències en els éssers humans. Allà hi ha escrit una part de la meva vida, quan estudiava a l’Universitat. En el llibre confirmo de que les ciències no parteixen de bases diferents, no. Jo vaig arribar a la conclusió de que les matemàtiques són la base forta de totes les ciències. Si, inclòs he estat enamorat d’una dona amb els ulls immensament visca. Mirar els ulls d’aquella noia em suscitava a la passió de l’amor, mai els vaig oblidar inclòs quan va passar el temps, quan veia a persones amb els ulls viscos, per el fet de tenir els ulls així, els hi tenia un tracte especial, a tractar-les millor. Per tant, l’amor intel·lectual es l’afecte que experimenta l’alma a coses que són convenients o raonables per a nosaltres. Amb això vull dir que podríem amar a una flor, un ocell. Però aquest no és el cas de l’amor o afecte entre dos persones. Jo dic que si hagués alguna maquina que tingués semblança amb el nostre cos i imités totes les postres accions, tan moralment com fos possible, tindríem sempre medis segurs per a conèixer que no serien vertaders humans i mai podríem tenir el un afecte d’enamorament, sinó que seria un amor intel·lectual. Crec que no he passat desapercebut per a la història, he aportat molt amb les meves teories del coneixement, del mètode... He servit com a referència a molts filòsofs posteriors a mi, que han estudiat sobre mi. Actualment, existeixen fundacions, universitats, estàtues que commemoren la meva mort i la meva ajuda en el camp de la filosofia i la ciència. Nídia Sanz.
 * - Per què creu que es considerat el pare de la **
 * Modernitat? **
 * - Segons la seva visió o teoria sobre la felicitat, vostè creu que ha sigut una persona feliç? **
 * - Així que, vivim perquè pensem, i pensar es conèixer, llavors que pensa sobre el coneixement? **
 * - Per tant, diu que el coneixement s’ha de posar en dubte per a trobar la veritat? **
 * - Existeix un assaig publicat que tracta sobre el teu passat en l’Universitat. Quin és el propòsit d’aquell llibre? **
 * -Ha cregut alguna vegada en l’amor veritat? Segons tinc entès, ha parlat algun cop de l’amor intel·lectual o racionalista, podries explicar què es? **
 * -Finalment, creu que ha sigut important per a l’historia les seves teories, la seva existència? **

Sara i Júlia. Nosaltres hem fet l'entrevista a un filòsof viu, l'Abel Lahoz Gargallo. Estava de viatge a Portugal i li hem hagut de fer per vís telefònica. Adjuntem el document de so i la transcripció. (transcripció)